Fejlen ligger ikke hos skæbnen, men hos os selv. - Shakespeare
Fortællingen handler om psykoanalyse, den moderne videnskabs metode-
- til behandling af raske menneskers følelsesmæssige problemer.
Analytikeren opmuntrer patienten til at tale om sine skjulte problemer -
- og åbne de låste døre til sit sind.
Når årsagen til patientens komplekser er afdækket og tolket -
- dulmes symptomerne og forvirringen, og ufornuftens dæmon drives ud.
Miss Carmichael. Doktor Peterson venter.
Det var dog ærgerligt. Mine kort havde slået jer alle ud.
Harry følger Dem, miss Carmichael. Slip hende ikke af syne.
- Hvordan har du det? Du er så bleg. - Det er lyset.
- Jeg er bekymret for dig, skat. - Jeg har det fint.
Lægen kan godt vente lidt. Kan vi ikke sætte os og snakke lidt alene?
- Gerne, hvis jeg altså havde tid. - Mener du det?
Kom ind.
De afbrød et mit kortspil, doktor.
- Gå bare, Harry. - Jeg venter udenfor.
- Har De det bedre, Mary? - Nej! Det her er latterligt.
- Hvilket "det her"? - Psykoanalyse. Det er kedeligt.
At ligge på en sofa og "fortælle det hele"...
De regner vel med at opnå noget ved at høre om min skøre barndom?
Mine patienter er ofte irriteret på mig i starten.
Min underbevidsthed er altså imod, jeg bliver rask?
Den vil nyde godt af Deres sygdom. Vi skal finde årsagen.
Når De kender grunden til den skadelige adfærd, kan De helbredes.
- Mener De, jeg har løjet? - I vid udstrækning.
De har ret. Jeg lyver som en mand. Jeg hader mænd, afskyr dem.
Når en mand rører mig, vil jeg helst bide hånden af ham.
- Vil de høre om, da jeg gjorde det? - Fortæl alt, De husker.
Vi dansede. Han friede igen og igen og nippede mig i øret.
Jeg lod, som om jeg ville kysse ham, satte tænderne i hans overskæg-
- og bed det af.
De ler ad mig! Mig narrer De ikke med det kølige ansigtsudtryk.
De føler Dem overlegen overfor mig. Videnskabs-ævl! Jeg hader Dem!
Jeg vil aldrig se Deres modbydelig ansigt igen!
Deres behandling er virkningsløs!
Dumme jeg. Jeg lader mig hidse op af hendes stenansigt.
Åh, dr. Fleurot! Lad mig tale med Dem. Jeg tåler ikke synet af hende.
- Senere, Mary. - Kom så.
- Det var en stor fejl, De fik hende. - Sig dét til den nye chef.
De kan ikke behandle en kvinde som Carmichael uden lidt indsigt.
- Jeg har forsket meget på området. - Forsket og min bare.
Jeg har fulgt Dem i et halvt år. De arbejder godt, men uden intuition.
- De går så iskoldt til værks. - Gør De kur?
Senere. Jeg baner vej først. Indse at Deres manglende erfaring -
- er skadelig for Dem som læge og fatal for Dem som kvinde.
Det har jeg hørt fra mange psykiatere. De ville gøre mig til en bedre læge.
- Min grund er, at jeg holder af Dem. - Hvorfor gør De det?
- Som at omfavne en lærebog. - Hvorfor gør De det så?
Fordi De ikke er en lærebog. Indeni er De en pulserende kvinde.
- Det føler jeg altid i Deres nærhed. - De føler Dem selv.
- Jeg føles helt anderledes. - Hold op. Jeg forguder Dem.
- Jeg keder Dem vist. - Nej, Deres attitude er interessant.
Jeg har det ligesom miss Carmichael. Lyst til at smide noget efter Dem.
Må jeg låne bogen her?
Tilgiv mig min kritik. De bør nok holde Dem til teorien. I øvrigt...
Undskyld, jeg går lige ind, men min efterfølger kommer om lidt.
Det har været en fornøjelse at arbejde under Dem, dr. Murchison.
- Kommer De, dr. Peterson? - Jeg når nok at hilse på dr. Edwardes.
- Vi kommer til at savne Dem. - Som en del af inventaret.
- De er Green Manors. Det er unfair. - De må lære videnskabens grundregel.
De gamle må gøre plads for de unge. Især når de er ved at være senile.
Ved bestyrelsen ikke, det går bedre? De er som født på ny efter ferien.
Bestyrelsen er så retfærdige, som det kan forventes.
Og jeg er på toppen. Men kan det ske én gang...
- De var overanstrengt! - Den diagnose passer på en træt hest.
Jeg vil huske Deres glæde i dag, som en lektion i acceptere virkeligheden.
Lad Dem ikke narre. Glæden letter blot afskeden efter tyve år.
Jeg ved... Kom ind.
- Deres post, doktor. Og mr Garmes. - Kom ind, mr Garmes.
- Jeg ser Dem vel igen, før De rejser? - Jeg bliver i nabolaget.
Indtil dr. Edwardes er i gang.
- Hvordan har De det i dag. Mr Garmes? - Bedre. Jeg er mindre plaget.
- Må jeg? - Nej, tak. Jeg kan godt selv.
Tag plads, så skal jeg straks være der.
- Den Store Anthony Edwardes. - Yngre end jeg troede.
- Kun én kuffert. Bliver han ikke? - Overlad den drøm til dr. Murchison.
Mine herrer, vores nye chef. Dr. Anthony Edwardes. Dr. Fleurot.
Dr. Graf og dr. Hanish.
Staben er ikke fuldtallig, men dette er Deres kontor.
Muntre til en institution.
- Dr. Edwardes - Dr. Murchison. - Goddag. Jeg har hørt meget om Dem.
I lige måde. De er yngre, end jeg troede.
- Jeg er ikke indhentet af alderen. - Det er jeg. Godt med en ung afløser.
Jeg lader bøgerne stå. Bl.a. Den meget fine "Skyldkompleksets Labyrint".
- Jeg håber, det kan inspirere Dem. - Tusind tak.
Jeg kender ikke etiketten ved en fratrædelse -
- men jeg overdrager hermed mit kontor gennem tyve år til Dem.
Undskyld mig.
Jeg var virkelig imponeret efter en halv time med dr Edwardes.
Jeg tror, vi alle kan klare meget af en så velbegavet mand.
- Kender De hans bøger? - Dem alle. En skarp, uortodoks hjerne.
- En værdig afløser for dr. Murchison. - Han kommer nu.
- De kender vist alle, dr. Edwardes. - Ikke endnu.
- Det er dr. Peterson. - Goddag.
Dr. Edwardes...
Dr. Hanish har vist mig rundt. Det er en pragtfuldt sted, dr. Murchison.
Jeg har vist dr. Edwardes udendørsaktiviteterne.
Dr. Murchison går ind for at forbedre patienternes fysik.
- Dr. Peterson er gymnast i dølgsmål. - De kalder al bevægelse for gymnastik.
- Er De glad for sport? - Ja. Jeg savner mest vintersporten.
Viste De dr. Edwardes elmelunden?
- Der vil vi anlægge et svømmebassin. - God idé.
Stedet er perfekt. Og bassinet skal ikke være firkantet, men...
Noget i den her retning.
Klinikken har tydeligvis et uudtømmeligt lager af linned.
- Undskyld... - Det minder mig om professor Brulov.
Han tålte ikke synet af en ketchup- flaske eller en saltbøsse på bordet.
Engang til en banket, nægtede han at sidde til højbords-
- fordi han var totalt omringet...
...af ketchup.
Jeg opdagede et nyt smilehul i Deres kind i aftes.
Og De udviste et stærkt moderinstinkt for dr. Edwardes.
- Skån mig for Deres pubertets-snak. - De sprængte en af mine teorier.
At De var immun overfor psykoanaly- tikere og ville falde for en idiot.
I så fald havde jeg for længst givet efter for Dem.
Kom ind!
Jeg... Åh, undskyld. Fra dr. Edwardes.
Kærlighedsbreve allerede? Den franske skole.
Deres patient mr Garmes er hos mig. Kom straks. Anthony Edwardes.
Min bror fik mig tvangsindlagt her, men det er til ingen nytte.
Jeg lider ikke at tvangstanker. Min skyld er ægte.
Jeg ved, jeg dræbte min far, og jeg er rede til at tage min straf.
Kom ind.
Tak, fordi De kom så hurtigt. De kan måske hjælpe mig med mr Garmes.
- De må ikke forstyrre dr. Edwardes. - Mr Garmes sag interesserer mig.
- Ja, han passer perfekt på Deres teori. - Må jeg vide, hvad I snakker om?
Vi vil forsøge at fjerne Deres skyldkompleks med psykoanalyse.
Men jeg har ingen skyldkomplekser. Jeg ved, hvad jeg ved.
- Jeg dræbte min far, og... - Nej, det er en tvangstanke.
- Undskyld. De talte med ham. - Nej, fortsæt endelig.
Folk har ofte skyldfølelser, som stammer fra barndommen.
Et barn ønsker ofte ondt over nogen -
- og sker der så vedkommende noget, tror barnet, det er årsagen.
Og så vokser det op med et skyld- kompleks som skyldes en ond drøm.
- Jeg tager altså fejl? - Det vil De indse via analysen.
Og gå så tilbage til Deres værelse.
Harry...
Vi må give ham noget beroligende i et par dage. Han virker oprørt.
- Hans overbevisning undrer mig. - De beskriver symptomerne i Deres bog.
Ja, det gør jeg...
- Vil de gøre mig en tjeneste? - Gerne.
Pga. Hovedpine vil jeg gerne tilbringe dagen med Dem. De har aftenvagt.
- Jeg havde planlagt at renskrive... - Lidt frisk luft vil gavne os begge.
Jeg skal spise frokost med dr. Hanish. Hans nye patient, en kleptoman...
Kleptomaner stjæler maden ud af munden på Dem. Undskyld mig.
Ja, dr. Edwardes. Undskyld? Ja, Anthony Edwardes.
Hvem? Jeg fik ikke Deres navn.
Norma Cramer...
Jeg har meget travlt og kender Dem ikke.
En kvinde, som påstod at være...
Jeg hader, når folk ringer og siger: "Gæt, hvem det er."
Det er nok en tidligere patient. De kan så mange numre.
Kom så. Vi skal ud til de raske træer, normalt græs og en skyldfri himmel.
Poeterne har forvoldt menneskeheden stor skade.
Poeter er kedelige, men ikke onde.
De fylder folk med pjat om kærlighed, som var det sød musik og englekor.
- Det mener De ikke, det er? - Nej.
Folk forelsker sig i en hårfarve, en stemme eller ligheder med forældrene.
Sommetider gør de det uden grund.
Folk læser om kærlighed, men virkeligheden er en anden.
De forventer, at kys er som poesi, og omfavnelser som dramatik.
Og når de opdager sandheden, bliver de syge og må i analyse?
- De lider af roterende kuppelkatar. - Hvabehar?
- De kan ikke kravle under... - Jo, det har jeg gjort så tit.
- Slog De Dem? - Nej, ikke spor.
- Jeg går som regel herud alene. - Det lyder ikke sjovt.
"Sjov" er ikke lige min stil. Er her ikke smukt?
Fuldendt.
Nå, men frokosten. Vil De have skinke eller leverpølse?
Leverpølse.
- Har I set den nye chef i dag? - Han har været "optaget".
- Han forsvandt med dr. Peterson. - Som en elskovssyg skoledreng.
Constance har godt af adspredelsen.
Jeg har netop fortalt hende, at der mangler noget væsentligt i hendes liv.
Bliv siddende. Jeg hører, at mr Garmes har været urolig igen.
- Jeg gav ham noget beroligende. - Undskyld mit fravær.
De har vist haft en lærerig dag.
- Strømperne. Hun har klatret i træer. - Eller fjantet i buskadset.
Nej, det er træer. Hun har blade i håret. Tillad mig, doktor.
- De overgår Dem selv, dr. Fleurot. - Bliv og drik kaffe.
Doktoren har spist. Hun har i al fald sennep på fingrene.
- Hotdogs ude ved landevejen. - Forkert diagnose som sædvanligt.
Det var leverpølse, og nu forlader jeg legestuen for at se til mr Garmes.
Vores nye chef er en sand Casanova. Hun rødmer, når man nævner ham.
Skyldkompleksets Labyrint
Begrænset oplag på 750 eksemplarer. Alle signeret af forfatteren.
Det er meget sent.
Jeg vil gerne læse Deres nye bog igen og drøfte den med forfatteren selv.
På skolen havde vi litteratur- professorer, men det var anderledes.
- Jeg lyder vist nervøs. - Overhovedet ikke.
Jeg troede, jeg ville drøfte bogen, men mit påskud undrer mig...
- Jeg vil slet ikke tale om den. - Jeg forstår.
Underligt at opdage, at man ikke er den, man troede.
- Jeg har altid vidst, hvordan jeg var. - Og det ved De ikke nu?
Absurd. Tænk at være så dum at komme her som et forvirret barn.
- De er så smuk. - Tro nu ikke, jeg kom for at høre det.
- Jeg ved, hvorfor De kom. - Hvorfor?
- Der er sket noget mellem os. - Det sker ikke sådan, på én dag.
Sommetider sker det på et øjeblik. Jeg følte det i eftermiddags.
Som et lyn, der slog ned.
Og det sker sjældent.
Hvordan kunne det gå til?
- Hvad er der? - Det er ikke dig, men din kåbe...
Jeg forstår ikke.
Tilgiv mig. Noget slog mig. Jeg døjer med nerver for tiden.
- Din kåbe, de mørke striber... - Du er jo syg!
Nej, det er ikke noget.
Hallo? Ja, det er dr. Edwardes.
Hvad? Hvor er han? Jeg kommer med det samme.
Garmes prøvede at myrde Fleurot og skar sin egen hals over!
- De opererer nu. - Jeg kommer straks!
- Han har mistet blod, men overlever. - Og pulsen?
- 140. - Den falder.
Hvorfor er lyset slukket på gangen?
Der er mørkt. Det var derfor, han gjorde det! Tænd lyset!
Lås dørene op! Man kan ikke låse folk inde!
I ævler om skyldkomplekser, men hvad ved I?
Han gjorde det. Han sagde det selv. Han dræbte sin far.
Tænd lyset! Det er mørkt, mørkt...
- Han falder om! - Han er syg.
- Det er vel ikke hjertet? - Nej, han er i chok. Af udmattelse.
Hjælp ham op i seng, så tager jeg mig af ham.
Undskyld.
Jeg blev vist helt til grin.
Har du hjulpet mig herop?
Sikke noget. At falde om midt under en operation.
Hvem er du?
Nu husker jeg det. Edwardes er død.
Jeg dræbte ham og tog hans plads. Jeg er en anden, men hvem?
Jeg dræbte ham! Edwardes...
Jeg husker intet. Som at se sig i et spejl uden at se noget.
Billedet er der, og jeg ved, jeg eksisterer.
Hvordan kan man miste hukommelsen og stadig tale-
- som om man var rask? Er du bange for mig?
Nej, du er syg. Hukommelsestab er ikke kompliceret.
Amnesi, ja. Sindets metode til at bevare forstanden.
Man glemmer det, der er for grusomt. Man låser dem inde.
- Vi må låse døren op. - Der gemmer sig et mord derinde!
Nej, det er en sygelig tvangstanke! Stol på mig og svar mig ærligt.
Ja, men jeg ved ikke, hvem jeg er. Jeg ved det ikke.
Hvem var det, der ringede til dig i går på kontoret?
- Nu husker jeg det... - Hvad sagde hun?
At hun var min assistent og urolig, fordi hun intet havde hørt.
Dr. Edwardes' assistent, altså. Hvad sagde hun mere?
- At hun kunne høre, jeg ikke var ham. - Og du lagde op i vrede?
- Jeg var forvirret. Fik hovedpine... - Og du begyndte at tvivle?
Første gang du følte dig forvirret som Edwardes? Skete der noget før?
Ja. Da jeg var på hotellet og pakkede for at rejse hertil -
- fandt jeg et cigaretetui i frakken. Det skræmte mig, men hvorfor?
Det har initialerne J.B. Da jeg så dem... fik jeg hovedpine.
Det er sandsynligvis dine initialer.
J.B. J. B...
Prøv at sove. Du ved sikkert mere, når du vågner. Stol på mig.
Det gør jeg. Du trænger selv til søvn. Jeg klarer mig.
Politiet kommer først om nogle dage. Vi finder en løsning inde.
Jeg melder dig syg i morgen tidlig.
Jeg kan ikke blande dig ind i dette. Bl.a. Fordi jeg elsker dig.
Indtil videre tager jeg ind på Hotel Empire State i New York.
Farvel. J.B.
Som dr Edwardes' assistent gennem fem år ved jeg, det ikke var ham.
Vi holdt begge ferie, men jeg blev urolig, da jeg intet hørte.
Jeg tænkte, at han måske var taget direkte hertil. Derfor ringede jeg.
- Vis dem billedet. - Naturligvis.
- En helt anden mand. - Han risikerede at blive afsløret.
- Har De ikke mødt den ægte Edwardes? - Nej, aldrig.
Men jeg anede straks uråd. Han gjorde ikke større indtryk som forsker.
Og da han brød sammen, blev jeg alvorligt bekymret.
- Hvorfor skete det mon? - Det er helt tydeligt. Garmes.
Fyren lider sandsynligvis af hukommel- sestab, og Garmes "vækkede" noget.
- Angsten for sandheden udløste det. - Tror De, han har dræbt Edwardes?
Uden tvivl. Han dræbte ham og tog hans plads for at skjule forbrydelsen -
- ved at foregive, at offeret stadig levede.
En urealistisk handling, men typisk for den paranoides kortsynede adfærd.
Vi spilder tiden. Hans værelse er ovenpå.
Dr. Peterson...
- De herrer er fra politiet. - Politiet? Hvad er der sket?
Der er ingen grund til uro. Dr. Edwardes er en bedrager-
- som sandsynligvis har myrdet den rigtige Edwardes.
- Er han ikke på værelset? - Efterlod De ham der?
- Forklarede han sit sammenbrud? - Nej. Han talte usammenhængende.
Forbavser det Dem ikke at høre, at han er bedrager og muligvis morder?
- I mit fag overraskes man sjældent. - Havde De mistanke?
Nej. Jeg troede, sammen bruddet skyldtes udmattelse.
Sær diagnose, når han kom lige fra ferie.
Jeg stillede ingen diagnose. Hans sammenbrud chokerede mig.
Vi er alle chokerede. Fyren snød alle. Undtagen dr. Murchison.
- Sagde han, hvor han tog hen? - Nej.
Han er her måske stadig. Vi må undersøge området.
Jeg beklager, Constance. Jeg ville advare Dem, men var usikker.
Men tag det roligt. De finder ham. Jeg holder Dem underrettet.
Jeg kan ikke blande dig ind i dette. Bl.a. Fordi jeg elsker dig.
Indtil videre tager jeg ind på Hotel Empire State i New York.
Farvel. J.B.
Han ville skjule forbrydelsen.
Det er typisk amnesi. Han aner ikke, hvem han er, eller hvad han gør.
- Hvad mener De, Constance? - Jeg ved det ikke.
Var De ikke "isbjerget Constance" og sandhedens vogter, ville jeg sige...
- Hvad ville De sige? - Nej, tilgiv mig. De taler sandt.
Men jeg troede, De skjulte noget. Tåbeligt af mig.
De involverer Dem ikke i mænd. Raske eller sindssyge.
- Skift emne, Fleurot. - Jeg ville meget gerne udspørge ham.
Det får De aldrig lejlighed til. Politiet finder ham ikke i live.
Hukommelsestab og politijagt ender med selvmord.
Han gør en ende på mareridtet ved at skyde sig eller springe.
Deres følsomhed generer dr. Peterson.
Jeg beklager de herrers umodne opførsel.
Det gør ikke noget. Dr. Fleurot har ret. Men jeg er træt, så godnat.
Politiet meddeler, at vi er sluppet af med den undvegne mentalpatient.
Man jager nu bedrageren på Manhattan. George Bell, WQZK.
Rart at hvile fødderne lidt.
Jeg er fra Pittsburgh. Det er en rigtig by. *
Der kan man møde venlige mennesker.
Her kan man leve og dø uden at møde en sjæl.
- Må jeg byde på en drink? - Nej, tak.
Vær ikke så sippet. Jeg kender finere folk end Dem i Pittsburgh.
- Ja, De er nok en rigtig selskabsløve. - Sådan skal det lyde!
- Hold Dem venligst nede af mit skød. - Det er nok.
- Forsvind! - Jeg er gæst her. Hvem er De?
Hotellets detektiv. Smut.
Den her by bliver da også værre og værre.
Nej, De må gerne blive. Jeg beklager, at han generede Dem -
- men jeg havde forudset det. Det er mit job at afværge den slags.
De bor ikke på hotellet? Jeg så, hvordan De gik omkring.
Søger De nogen? Vær ikke bange. Jeg kan se, De er en kvinde i nød.
- Lærerinde eller bibliotekar? - Lærerinde.
Selvfølgelig. De virker altid fortabte. Kan jeg hjælpe?
- Nej, tak. - De leder efter en mand. En slægtning.
En nær slægtning. En ægtemand, måske?
- Utroligt. - Ramte jeg plet?
- Hvordan kunne De vide det? - Jeg er lidt af en psykolog.
- Har De noget imod at fortælle om det? - Nej, nej. Vi skændtes...
Og så fortrød De og fulgte efter ham. Det er meget normalt.
- Men nu tør De ikke møde ham? - Nej. Jeg ved ikke, hvilket værelse.
Han sagde til en ven, at han ville skrive sig ind i et andet navn.
Men jeg vil så gerne finde ham og gøre alt godt igen.
- Hvornår ankom han? - I går formiddags.
- Beskriv ham. - Meget høj og flot.
Mørkt hår, et stærkt ansigt og brune øjne. Kun én kuffert.
Jeg prøver at finde ham.
Lykkedes det?
Ca. 25 mænd svarer til beskrivelsen. De kan måske genkende hans håndskrift.
God idé.
- Det er hans håndskrift. - John Brown? Et fantasiløst alias.
- Værelse 3033. - Tak! Jeg ville sidde her hele dagen.
Det var så lidt. Jeg er selv gift, og min kone har gjort præcis som Dem.
Constance!
Hvorfor kom du? Du skylder ikke mig noget.
Jeg vil gennemføre min plan. Jeg bliver hos dig, til du er rask.
Du må ikke skjule en forbryder. Du risikerer din karriere som læge.
- Jeg forbyder det! - Jeg må være hos dig.
Jeg var som et jaget dyr i går. Kunne hverken spise eller arbejde.
Jeg måtte komme.
Jeg tager et værelse og er her udelukkende som din læge.
Det har intet med kærlighed at gøre.
Intet. Slet ikke...
Prøv at huske tilbage til din barndom. Var den lykkelig? Hvem kendte du?
Der er noget, der plager mig, men jeg ved ikke hvad.
- Det nytter ikke. - Du havde et hjem, en mor og venner.
Ja, og sandsynligvis en kone.
Husker du hende?
Jeg sagde sandsynligvis. Ikke at jeg havde en,
Nej, elskede. Jeg husker gudskelov ikke en kone.
- Nu har jeg et medicinsk spørgsmål... - Vær sød at holde op.
Det forvirrer mig. Jeg husker intet. Kun at jeg elsker dig.
Beskriv en vedholdende smerte i brystkassens øverste, højre del.
Galdeblære, hjerte- eller lunger. Afhængigt af sygdomsforløbet.
- Du er tydeligvis læge. - Den berømte "Dr X".
Frigør vi blot ét lille minde, har vi nøglen til resten.
Jeg tænker helt tiden på det eneste logiske i situationen.
At jeg opsøgte Edwardes.
"Politiet tror, at den undvegne bedrager, er den patient-
- som opsøgte dr. Edwardes i Cumberland, før han forsvandt."
"Doktoren blev sidst set, da han forlod området med sin 'patient'."
Kan du ikke huske det? Hvorfor tror du så, du var der?
Jeg kom tilbage med hans identitet. Derfor måtte jeg vide, han var død.
- Og i så fald må jeg have været der. - Var du det?
Jeg kan ikke huske det.
Men logisk set må jeg have været det.
Og jeg ved, hvorfor liget ikke er fundet. Fordi jeg gemte det.
Forstår du ikke, det er indbildning? Du insisterer på at være morder.
Men du ved, hvad det er. Det er et skyldkompleks, der taler.
Et skyldkompleks fra barndommen.
Du er endnu mere skør end mig!
Du gør det her for en navnløs fremmed. Stikker af med et par initialer.
Politiet har ikke givet pressen dit navn og dine symptomer.
Der var altså ingen journal hos dr. Edwardes.
Du er kommet til skade!
Hvor? Hvad er der sket med din hånd? Den er brændt.
Du har fået en hudtransplantation indenfor det sidste halve år.
Din hånd blev forbrændt. Hvor?
- Det gør ondt. - Prøv at huske.
- Det gør ondt i hånden. - Den husker. Åbn dit sind.
- Hvor skete det? Hvad skete der? - Min hånd brænder!
Prøv at huske det!
- Går det, elskede? - Ja, ja. Hvad skete der?
Du genoplevede en ulykke. Men erindringen berørte kun det fysiske.
Det er en god begyndelse. Du får det snart bedre.
- Hvem kan de være? - Jeg sendte bud efter aviserne.
- Deres aftenaviser er kommet. - Et øjeblik.
POLITIET EFTERLYSER DR. CONSTANCE PETERSON
- Værsgo. - Tak.
Mit billede er i avisen, og han genkendte mig. Vi må væk!
Du kom igennem New York, da du forlod bjergene.
Du var inde på banegården og hørte Edwardes købe billetter.
- Jeg kan ikke huske det. - Det kommer.
Gå hen til billetlugen og prøv at huske, hvad Edwardes sagde.
- Og køb så billetter til samme sted. - Jeg skal prøve.
Philadelphia? Ja, tak.
Enkelt til Boston.
Du tog af sted med Edwardes. Køb billetter til det samme sted.
Hvad er der?
De ønsker?
Træd til side.
- Jeg vil bede om to billetter... - Hvortil?
- Rom. Rom! - Hvorhen?
- Rom. - Hvilket Rom?
Han mener Rome i Georgia.
- Noget i vejen? - Min mand er syg. Vi tager hjem nu.
- To til Rome, Georgia. - Han bliver svimmel. Det går over.
- Han er syg. Jeg tilkalder en læge. - Nej... Går det bedre, skat?
Tag dig sammen. Der sker ikke noget. Hvornår går toget til Rome?
Om ti minutter. Fra spor 17.
- Det går bedre nu. - Jeg følger Dem ud til toget...
Han er frisk igen, men tak for tilbuddet.
- Lad, som om vi skal med toget. - Hvorfor skal vi ikke det?
Betjenten hørte os købe billetterne, men ser måske vores billede senere.
- Så kontakter han Rome, Georgia. - Det vrimler med politi på hotellet.
Vi skal ikke tilbage dertil, men til Rochester. Fra Grand Central.
- Hvad skal vi i Rochester? - Besøge dr. Brulov.
- Ketchup-haderen! - Han psykoanalyserede mig.
- Hvad fejlede du? - Det er en del af uddannelsen.
- Vil de sikre sig, at I ikke er skøre? - Selv et sygt sind kan spøge.
- Undskyld. Jeg er modbydelig. - Og jeg glemmer, du er patient.
Med dig i armene føler jeg mig rask. Elsker du mig også, når jeg er normal?
- Sindssygt højt. - Jeg er normal.
- Min sygdom kan helbredes med et kys. - En ny behandling af skyldkomplekser.
- Vi må ikke vække opmærksomhed. - Alle gør det!
- Skal I rejse begge to? - Ja...
- Nej, læg avisen. Lad os fortsætte. - Med hvad?
Prøv at huske første gang du troede, du var Edwardes.
Jeg har en tilståelse, elskede. Du er en irriterende læge.
Jeg er ved at sprænges af kærlighed, og jeg kan ikke lide dine spørgsmål.
- Du smiler som en selvgod lærerinde. - Det er, fordi psykoanalysen er sådan.
Jo flere sandheder, der kommer frem, jo mere afskyr patienten lægen.
- Du vil hade mig, før vi er færdige. - Og det kan du lide.
- Som videnskabsmand, ja. - Får jeg et 13-tal, hvis jeg slår dig?
Bare du ikke slår for hårdt. Men lad os nu fortsætte.
- Vi har nye fakta at arbejde med. - Hvilket?
Du er læge, du kom ud for en ulykke, og din hånd blev forbrændt.
- Og du har været i Rome. - Aldrig.
Så var du på vej dertil. Du huskede noget i forbindelse med ulykken.
Tænk på Rome. Eller på Rom i Italien. Hvornår var du der?
Hvad lavede du der? Tænk...
Rom...
- Jeg husker noget! Et jagerfly så os! - Fløj du?
En medicintransport, over Rom. De skød på os.
- Flyet brændte. Jeg sprang ud! - Hvad mere?
- Jeg ved det ikke. Alt bliver sort. - Forlod du hæren?
Jeg deserterede sandsynligvis. Jeg hadede at dræbe.
Dine skyldfølelser blev forstærket af militærtjenesten.
Hold dog op! Du ævler som en anden kong Salomon.
Det er rent nonsens. Jeg hader selvtilfredse kvinder!
Det er kun begyndelsen, elskede. Slå ikke så hårdt endnu.
Jeg var dr. Brulovs assistent.
Han skaffede mig ind på klinikken. Du vil synes om ham.
Næppe. Én psykoanalytiker er nok. Hvad vil du sige til ham?
- At vi er på bryllupsrejse. - En vidunderlig recept, doktor.
- Godaften. Er dr. Brulov hjemme? - Nej, men han kommer nok snart.
Vil De sige til ham, at maden står på bordet. Jeg er nødt til at gå.
Og to herrer venter på ham derinde.
Goddag.
- Hvordan har din mor det? - Hun klager over sin gigt.
Beder mig søge til Florida.
Men skal jeg ofre min chance for forfremmelse for hendes gigt?
- Har du talt med chefen om det? - Ja. Han vil godt overføre mig, men...
...så skal jeg begynde forfra, og det er uretfærdigt efter narkosagen.
- Hvad sagde han til det? - Han kaldte mig en "mors dreng".
Det er nok til mig. Hovedkvarteret fik nummeret hertil.
Kriminalassistent Cooley her. Noget nyt?
Hvornår er det kommet frem? Så kommer jeg senere.
- Alex! - Hvem er det? Åh, kære ven!
- Kæreste du! - Jeg nåede ikke at melde min ankomst.
Havde jeg vidst, du var her, havde jeg skyndt mig hjem fra forelæsningen.
- Er de herrer med dig? - Nej, jeg...
- Cooley og Gillespie, fra politiet. - De ønsker?
Vi søger oplysninger om dr. Edwardes.
Forfølger I mig? Jeg sagde til betjenten i går, at jeg intet ved.
- Men De havde en teori. - Jeg sagde, at hvis Edwardes...
...tog en patient med på ferie, var han dummere, end jeg troede.
- Det er russisk roulette. - Tror De, patienten har dræbt ham?
- Jeg er ingen sporhund! - Var dr. Edwardes Deres nære ven?
- Hvad mener De? Manden var umulig. - I havde et skænderi i New York.
Det var en konference i Boston. Hvilken analytiker-
- helbreder psykoser ved at lade folk løbe på skøjter eller bowle?
De truede med at slå ham.
Jeg rejste mig og gik. Væltede højst et par tomme stole på vejen.
- Ikke flere spørgsmål nu. De ved alt. - Tak. Undskyld ulejligheden.
Vi holder Dem underrettet. Godnat, frue og den herre.
Hvorfor snuser de mon rundt her? Det næste bliver et 3. grads forhør.
Det er dejligt at se dig. Jeg ville skrive, men... Jeg er blevet gift.
- Hvem er blevet gift? - Alex, altså. Min mand, John Brown.
- En fornøjelse at møde Dem officielt. - Så du er blevet gift!
Intet er bedre end nye ægteskaber. Ingen psykoser og skyldkomplekser.
Tillykke. Gid I må få børn og ikke fobier.
- Skal vi tage en øl som i gamle dage? - Vi kunne ikke få et hotelværelse...
Hvad skal I med et hotel? Det er for millionærer, ikke turtelduer.
I bliver her. Jeg bor helt alene sammen med min dåseåbner.
Min husholderske er draget i krig, og min sekretær er lotte.
Rengøringskonen kan ikke lave mad, og hun hader mig.
- Lav morgenkaffe og huset er jeres. - Det er sødt af dig, Alex.
Overhovedet ikke. Jeg nyder at se min gamle assistent.
Den yngste og den bedste, jeg har haft. Men hvem ved nu?
Som Zannenbaum siger: "Kvinder er de bedste psykoanalytikere -
- indtil de forelsker sig. Så bliver de til de bedste patienter."
Godnat og drøm sødt. Vi analyserer drømmene ved morgenmaden.
- Godnat, doktor. Tak for alt. - Constances mand er min mand.
Du klarede de politifolk i fin stil. Som en ægte gangsterpige.
- Jeg var nervøs. Men det gik godt. - Bare nu ikke professoren aner uråd.
Alex, nej. Her er blevet flyttet om... Alex mistænker ikke noget. Han er sød.
- Han spurgte ikke efter vores bagage. - Han lever i sin egen verden.
Værelset virker forandret -
- men det er mig, der er anderledes. Det kalder man følelses-overføring.
- Det er derfor, alt her er så dejligt. - Nå, så det er det?
- Gjorde politiet dig nervøs? - Nej, da. Jeg er jo på bryllupsrejse.
- Er det din første bryllupsrejse? - Ja. Det var det, hvis...
Jeg kan ikke huske, jeg nogensinde har kysset andre kvinder.
- Jeg har heller ikke den slags minder. - Hvor er du sød.
- Men jeg er ikke et barn. - Tværtimod.
- Jeg ved, vi er fulde af hæmninger. - De rene krudttønder.
- Det må du ikke. - Hvorfor ikke?
- Det er uetisk. Jeg er din lægen. - Bare rolig. Jeg sover på sofaen.
- Det er også uetisk. - Er det ikke kompliceret nok endda?
- Må jeg ligge på gulvet? - Patienten tager sengen, lægen sofaen.
- Fuldt påklædt. - Nå, du kender reglementet.
- Nu husker du noget. - Nej.
- Værelset minder dig om noget. - Nej.
- Du kæmper imod. Hvad tænker du på? - Begynd nu ikke igen!
- Jeg er træt af dit vrøvl! - Du så på sengen. Hvad skræmmer dig?
Hvid, striber... Gaflens spor i dugen tirrede dig.
Du skubbede mig væk pga. Min morgenkåbe. Hvid med mørke striber!
Hvorfor er du bange for hvide ting og striber? Hvid, hvid!
- Det skræmmer mig. Jeg kan ikke. - Jo, se på det hvide tæppe og husk!
Elskede...
Vær ikke bange. Vi gør fremskridt.
Nu har vi ordet "hvid" på vores side.
Er det Dem, mr Brown?
Det tænkte jeg nok.
Jeg kunne ikke sove, så jeg arbejder lidt. Ældre folk sover ikke så meget.
Jeg tager et glas mælk og nogle kiks. Nu skal jeg hente et glas til Dem.
Det er dejligt at få selskab. Ingen bryder sig om at spise alene.
Som ung tænkte jeg ofte: "Kunne jeg bare få lov at være alene -
- i stedet for at spilde min tid sammen med andre folk."
Nu siger jeg det modsatte.
Det er hemmeligheden ved alderdommen. Alting bliver omvendt.
Gamle mennesker er de mest besværlige.
De spekulerer altid på, hvad der skal blive af verden, når de er borte.
Det er derfor, vi har krige. Fordi de gamle ikke har andet at gå op i.
Lad os skåle for ungdommen. Når vi er unge, kan vi kun leve livet.
Alex! Har du det godt?
Godmorgen. Ja, jeg har det fint, tak.
- Jeg har vist sovet. Hvad er klokken? - Syv.
Jeg drømte om at få en kop rigtig morgenkaffe.
- Min mand gik tidligt ud. Har du... - Han ligger derhenne på sofaen.
Han har det godt. Sover tungt.
Kære barn. Tror du, at Alex Brulov, en af psykiatriens største hjerner -
- ikke kan lægge to og to sammen og få fire?
Jeg burde have vidst det.
Når jeg ser en mand med forstørrede pupiller, rysten på venstre hånd-
- på bryllupsrejse uden bagage og med navnet John Brown -
- ved jeg, hvad der foregår.
- Hvad skete der? - Kun dét, jeg havde ventet.
Man tager ingen chancer med en potentielt farlig patient.
Jeg satte mig til at vente. Var klar, hvis du skreg.
Han kom ned, og jeg kunne se, han var i farligt lune.
Jeg snakkede med ham og gav ham et glas mælk med noget beroligende.
Nok til at slå tre heste ud.
Han faldt om, og jeg løb op til dig. Du sov som et barn -
- og jeg gik ned for at holde vagt.
Hans tilstand gør ham ophidset, men han er ikke farlig.
Han havde den her i hånden.
Han vidste det ikke selv. Han ville dig ikke noget ondt.
- Han kan ikke gøre for det, kære barn. - Det passer ikke.
- Jeg har lidt mere erfaring end dig. - Det ved jeg godt, men i denne...
Skån mig for kvindelige modargumenter!
Du ved, jeg ved mere end dig, men tror alligevel, du ved bedst. Kvinder!
- Hvad vil du gøre? - Hjælpe dig. Jeg ringer til politiet.
- Nej, du må ikke... - Skal min elev give mig ordrer?
Du kender ham ikke. Du kender hans sind, ikke hans hjerte.
Vi taler om en skizofren patient, ikke en frier.
Vi taler om en mand.
Og om kærlighed.
Se på dig. Dr. Peterson, den lovende psykoanalytiker-
- er pludselig en skoletøs, som er forelsket i en skuespiller.
- Lad mig fortælle om ham. - Hvad vil du sige? Vi ved begge to...
...at det forelskede kvindes hjerne fungerer på intellektets laveste plan.
Lægen har forbudt mig at ryge om morgenen, men jeg er ophidset.
Du har ret. Jeg taler ikke som psykiater. End ikke som læge.
Men tro mine følelser, ikke mine ord. Intellektet er ikke alt.
Hjertet ser sommetider dybere.
Et politiforhør kan ødelægge alt. Jeg kan redde ham!
- Hvordan, hvis han dræbte Edwardes? - Det gjorde han ikke!
- Men hvis det viser sig, han gjorde? - Det gør det ikke. Freud sagde:
"Folk med amnesi gør intet, som det sande jeg ikke havde gjort."
- Og ved du, hvordan hans sande jeg er? - Ja, det ved jeg.
Hun ved det... Dét er derfor, det går tilbage for videnskaben.
Hvem har fortalt dig, hvordan han er? Freud eller en krystalkugle?
Jeg kan ikke føle sådan for en mand, der har begået mord.
Jeg kan ikke føle smerte for et ondt menneske.
Du er tyve gange mere skør end ham. "Hun kan ikke elske en ond mand!"
Du taler som et barn. Hvad vil du have, jeg skal gøre?
Giv mig tid til at helbrede ham, før politiets metoder gør det umuligt.
- Det kan vare et helt år. - Nej, nej...
Så et halvt år. Skal vi gemme os i et halvt år for at se -
- om han skærer halsen over på dig eller mig eller brænder huset ned?
Selv for en forelsket kvinde må den situation virke urimelig.
Vent blot et par dage, før du angiver ham.
Hvis jeg så ikke... hvis vi ikke kan gøre noget, må du ringe til politiet.
Han er ingen forbryder. Kun hans skyldkompleks taler imod ham.
Han er efterlyst som vidne, men kan intet sige i denne tilstand...
Forstår du ikke, vi hjælper politiet ved at undersøge patienten?
Vi er læger og ivrige efter at få sandheden frem.
- Udmærket. - Venter du så?
Lav mig en kop kaffe, så lader jeg, som om jeg gør det rigtige.
Åh, Alex...
Tak. Tusind, tusind tak.
Nu skal du få din kaffe.
- Hvem er De? - Dr. Brulov.
Nåh, ja...
- Hvem har givet mit noget beroligende? - Det har jeg. De skulle sove.
Brulov...
Nåh, ja. Rochester.
- Hvad hedder De? - Det ved jeg ikke.
Constance har åbenbart fortalt alt.
Jeg kender hukommelsestab, når jeg ser det.
Husker De ikke Deres forældre? En kone eller kæreste?
Ikke kæmpe imod! Jeg forsøger at hjælpe Dem.
Jeg bliver Deres faderfigur. Betragt mig som Deres far.
Stol på mig, støt Dem til mig. Det er en genvej, men tiden er knap.
- Klem bare på. - De har måske noget at fortælle.
Nogle ord, der gemmer sig i en krog. Sig, hvad der falder Dem ind.
- Der er ingenting. - De har måske drømt noget?
- Ja... - Hvad drømte De?
- Drømmetydning og Freud er nonsens. - Og det siger De?!
De har hukommelsestab og skyld- komplekser og aner ikke, hvor De er.
Men De ved, at Freud er nonsens. Bedrevidende fyr.
- Kan De ikke lide mig, "far"? - Vil De have min hjælp eller ej?
Undskyld.
Lad mig forklare om drømme, så De ikke mener, det er nonsens.
Hemmeligheden om, hvem De er, og hvad De flygter fra -
- ligger begravet i Deres hjerne, men De vil ikke se den.
Mennesket skyr ofte sandheden om sig selv af skræk for at blive syg.
Men man bliver endnu mere syg af at prøve at glemme. Er De med?
- Hvordan har du det? - Rædsomt.
- Han vil fortælle om sine drømme. - Godt. Så tager jeg noter.
Drømmene fortæller Dem, hvad det er, De prøver at skjule.
Men det kommer i én stor dynge, som et ufærdigt puslespil.
Det er psykoanalytikerens opgave at sætte brikkerne sammen -
- og finde ud af, hvad i himlens navn De prøver at sige til Dem selv.
Lad mig se. Mens jeg drømte, tænkte jeg, at det hele betød noget.
- At jeg måtte finde ind til kernen. - Det skal nok lykkes.
Jeg er ikke sikker på, hvad det var for et sted...
Det var tilsyneladende et kasino.
Men der var ingen vægge, kun gardiner med øjne på.
En mand gik rundt og klippede i gardinerne med en stor saks.
Så kom en letpåklædt pige ind og begyndte at kysse alle.
Hun kom først hen til mit bord.
- Kendte De denne "kysse-pige"? - Hun lignede faktisk Constance.
Almindelig ønsketænkning. Fortsæt.
Jeg sad og spillede kort med en skægget mand.
Jeg gav kort. Vendte klør syv.
Han sagde: "21! Jeg vinder!" Han vendte kortene, og de var blanke.
Ejeren kom og anklagede ham for snyd. "Det er mit sted, og De skal ud!"
- Undskyld det, med "kysse-pigen". - Så længe du ikke så mig som en hveps.
- Hvad ville det betyde? - Tænk ikke på det.
- Kan du se en mening i min drøm? - Ikke endnu. Du taler til dig selv.
- Der er meget mere. - Fortsæt. Prøv at huske detaljerne.
Jo mere vanvittigt, jo bedre set fra et videnskabeligt synspunkt.
Den skæggede mand lænede sig ud over et skrånende tag. Jeg råbte op!
Så faldt han. Langsomt, i frit fald.
Så så jeg ejeren, manden med masken.
Han gemte sig bag skorstenen og holdt et lille hjul i hånden.
Han tabte hjulet på taget.
Pludselig løb jeg. Jeg hørte noget flakse, et par store vinger.
De havde nær fanget mig, da jeg nåede ned til bunden.
Jeg undslap tilsyneladende.
- Det var alt. Så vågnede jeg. - Drik lidt kaffe.
- Der sker noget! - Hvad?
- Sne. - Lyset skræmte ham. Fotofobi.
Nej, det var sneen.
Han er bange for det hvide. Sneen og sporene!
- Hvilke spor? - Slædesporene i sneen.
Hans første symptom var chok ved synet af gaffelspor på en hvid dug.
Derefter var det min morgenkåbe med mørke striber og så det hvide tæppe.
- De mørke spor i sneen! - Vi trækker rullegardinerne ned.
Edwardes gik ind for sport. Han mente, at tennis og skiløb var velegnet -
- til behandling af mental sygdomme.
Skiløb. Skispor i sneen... Det symboliserer de mørke striber.
Angsten tyder på en direkte tilknytning til hukommelsestabet.
En morder på ski.
Vi må finde ud af, hvor Edwardes løb på ski.
- Ved du det? Prøv at huske. - Han har sagt det. I drømmen.
Giv mig dine noter.
- Hvordan kan vi hjælpe ham? - Du er psykiater, ikke hans mor!
Han finder selv ud af det.
Det skrånende tag. Tydeligvis en bjergskråning.
De løb på ski. Faderfiguren med skæg er dr. Edwardes.
Det er enkelt! Dr. Edwardes snublede, mens de løb.
En skygge jager ham af sted. Han flygtede måske fra en dal.
Mange skisportssteder hedder "dal". Soldalen, for eksempel.
Han blev forfulgt af en figur med vinger. En heks, måske.
Nej, det var dig. Havde du vinger, var du en engel.
Drømmen ville fortælle ham navnet på stedet. Engel... Engledalen.
- Kan du huske Engledalen? - Nej.
Vi kan spørge efter skisportssteder på en rejsebureau.
Det var ikke Engledalen.
Nu husker jeg det. Stedet hed... Gabrielsdalen.
- Hvad husker du nu? - Hvem var den maskerede mand?
Det var en ulykke! Dr. Edwardes styrtede i afgrunden!
Det var ingen ulykke! Det er nok. Vi må ringe til politiet.
Nej, vi må ud til Gabrielsdalen. Og du skal med.
- Giv Cooley det, når han kommer. - Det gør jeg.
Klokken 16.45? Tak.
Der går et tog om en time. Der er forbindelse til Gabrielsdalen.
Du skal ikke udsættes for flere farer. Jeg ved, hvad der skete i nat.
- Der skete ikke noget. - Det må høre om, før der gør.
Jeg elsker dig, men du er for god til mig. Hjælp mig bagefter.
Går du til politiet i din tilstand, er der ikke noget "bagefter" for os.
- Jeg kan helbrede dig. - Men ikke gøre et mord ugjort.
Jeg dræbte ham. Og nu i nat... Jeg er nødt til at melde mig.
Du har levet med skylden længe. Siden din barndom.
Du har været på flugt siden da. Du føler skyld over alt omkring dig.
Der må være sket noget grusomt, når du hellere vil være morder end at huske!
Du sagde, du elskede mig. Hvorfor kæmper jeg for dig?
Fordi jeg elsker dig og behøver dig. Tag med til Gabrielsdalen.
Du husker ulykken, når du ser stedet. Vi løber på ski, ligesom I gjorde!
- Jeg dræbte ham. - Du vil se, hvad der virkelig skete.
Fordi det gentager sig? Og hvis jeg virkelig dræbte ham?
Er omstændighederne de samme, risikerer jeg at gentage min handling.
- Hvordan ved du, jeg ikke dræber igen? - Fordi du ikke gjorde det dengang.
- Tør du tro så stærkt på mig? - Naturligvis.
Vi tager ud til skibakken og finder ud af, hvad det er, der plager dig.
Og vi finder ud af, hvad der skete med Edwardes.
Har du set hende før?
Vi er gået.
Jeg har altid elsket feminint tøj, men ikke haft mod til at bære det.
Men for eftertiden vil jeg følge helt min egen tøjsmag. Og din.
Og jeg vil gå med sjove hatte.
Den slags som giver et frisk udseende.
Tag dem på.
Det var noget i min barndom. I min barndom!
Nu husker jeg det! Jeg dræbte min bror!
Jeg dræbte ikke min bror. Det var en ulykke!
Det er dén erindring, der har plaget dig og gjort dig angst!
Dr. Peterson og den mistænkte befinder sig ved Gabrielssøen.
Grundet nye beviser er overvågning nødvendig, indtil politiet kommer.
Det er som at se i en gammel billedbog og se de kendte billeder ét efter ét.
Jeg læste til læge i Columbia og havde en fnisende veninde-
- som giftede sig med min kammerat Ken. I øvrigt hedder jeg John Ballantyne.
- Mig en fornøjelse. - Jeg blev hjemsendt pga. Skaden...
...og mødte dr. Edwardes i Cumberland, hvor jeg rekreerede efter flystyrtet.
Han holdt ferie, men jeg bad om hjælp, og han inviterede på en skitur.
Vi tog over New York, og jeg husker svagt noget med en frokost.
Vi kom hertil, og ulykken skete derude.
- Derude, hvor du reddede mig. - Jeg ved, hvem der reddede hvem.
Han styrtede i afgrunden.
Han var 15 meter foran mig, da jeg så ham falde.
Det udløste dit gamle skyldkompleks, og du troede, du havde dræbt ham.
Da du også måtte flygte fra dét, blev du dr. Edwardes -
- for at bevise, han ikke var død, og du dermed ikke havde dræbt ham.
I al den tid jeg havde hukommelsestab, så jeg ikke, hvor smuk du er.
- Nu må du ikke miste forstanden igen. - For sent. Jeg er uhelbredelig.
Hvordan føles det at være en stor psykiater og en stor detektiv?
- Vidunderligt. - Og højt elsket?
Meget vidunderligt.
Du bliver vidunderlig i hvidt med appelsinblomster i håret.
- Det lyder som noget med et bryllup. - En flot analyse, doktor.
De kender Cooley og Gillespie fra kriminalpolitiet i Rochester.
- Ganske udmærket. - Hvordan fandt I os?
- Ikke ved hjælp af dr. Brulov. - Vi spurgte os for på banegården.
- I kom i sidste øjeblik. - Ja, det er vist det rigtige udtryk.
Vi har fundet Edwardes lig. Omtrent på det sted, De udpegede.
- Så er det gudskelov overstået. - Ikke helt.
Vi fandt en pistolkugle i liget.
- Det er umuligt. - I ryggen. Det er mord.
De er anholdt, sir. Alt, De siger, kan bruges imod Dem i retten.
Du må ikke sige, du dræbte ham. Husk forløbet, før han styrtede.
Har var alvorligt psykisk syg, da han tilstod mordet.
I må ikke låse ham inde! Så mister han forstanden!
Farvel, elskede.
Mist ikke håbet. Jeg vil kæmpe og få dig sat fri.
Kære pige. Du kan ikke blive ved med at rende panden mod virkeligheden -
- og benægte dens eksistens.
Beviser var klare. Vi kan ikke ønske eller græde dem bort.
Han stolede på mig. Jeg førte ham i en fælde og fik ham dømt.
- Er det virkelighed nok for dig? - Ingen kan bebrejdes.
Sagen stak dybere, end du troede. Den slags sker ofte.
Nu må du se i øjnene, at det er forbi for jer begge to.
Det er ikke forbi.
Det slutter aldrig! Bed mig ikke stoppe. Jeg kan ikke!
Undskyld.
Tak, fordi du ordnede det med dr. Murchison og de andre.
Det er en stor sorg at miste den, man elsker.
Men med tiden glemmer du og begynder at leve dit liv igen.
Du vil arbejde hårdt. Deri vil du finde en stor lykke.
Den største, måske.
Jeg skriver til dig.
Åh, Alex. Du er så rar.
Undskyld, dr. Brulov. Bilen venter. De kan lige nå det.
Tak. Jeg er altid sent på den og glemsom.
- En lysende begavelse. - Jeg burde have fulgt ham til toget.
De er for træt. Jeg kender alt for godt følelsen af udmattelse. Giv efter.
Jeg vil hjælpe Dem, så godt jeg kan.
Pas på Dem selv og prøv at glemme dét, som bør glemmes.
- De har en stor karriere for Dem. - Tak. Noget godt kom der ud af det.
De er Green Manors igen. Hvem ved, hvordan det var gået med dr. Edwardes.
Jeg kendte kun Edwardes periferisk og brød mig ikke om ham.
Men han havde vel sine gode sider.
Godnat, Constance. Jeg håber, De er frisk i morgen.
Jeg kendte kun Edwardes periferisk og brød mig ikke om ham.
Jeg kendte Edwardes periferisk. Kendte ham periferisk.
Kendte Edwardes... Kendte Edwardes periferisk!
Kendte Edwardes.
Kendte... kendte...
Kendte!
J.B.'s drøm. Spiller kort med skægget mand.
Kom ind.
- Jeg vil tale med Dem, dr. Murchison. - Det er sent. Hvil Dem hellere.
- Jeg må tale med Dem. - Natlige møder er usundt for nerverne.
Drejer det sig om arbejdet? Kan det ikke vente til i morgen?
- Nej. - Jamen, så tag plads.
- Hvad drejer det sig om? - En af mine patienters drømme.
- Hvem? - John Ballantyne.
Selvfølgelig. De mener altså stadig, han er uskyldig? Sikken loyalitet.
En af Deres bedste egenskaber. Hvad drømte han?
At han var i et kasino, hvor en masse sære folk spillede med blanke kort.
Blanke kort...
Patienten bruger de blanke kort til at afvise, det var et kasino.
En mand klippede i gardinerne, og en pige gik rundt og kyssede alle.
- Det lyder næsten som Green Manors. - Det tænkte jeg også.
En interessant tanke. Fortsæt endelig.
Der var malet øjne på gardinerne.
Vores vagter.
Patienten spillede kort, og de var ikke blanke mere.
Han spillede "21" med en skægget mand, tilsyneladende dr. Edwardes.
Ens psykiater får ofte skæg i drømmene.
Han gav Edwardes klør syv, og denne sagde: "Det bliver 21".
Patienten prøver at navngive stedet. Det kan være en klub.
Med "21" i navnet. Der ligger en "Club 21" i New York.
Den har jeg hørt om.
Han drømte, at ejere kom ind og anklagede dr. Edwardes for snyd.
Han sagde: "De må ikke spille her. Det er mit sted. De skal ud."
Drømmen giver stedet to identiteter, "Club 21" og Green Manors.
Ejeren hører tydeligvis til det sidste sted.
Jeg ville faktisk sige, at den vrede ejer, som truede dr. Edwardes -
- var mig selv.
Sådan tolker jeg det også.
- Kom De først frem til det i aften? - Ja.
- Og De har ikke talt med nogen om det? - Ikke endnu.
- Skete der mere i drømmen? - Ja. Patienten drømte...
...at han og Edwardes stod på et tag, og han så Edwardes falde i døden.
Ejeren stod bag skorstenen. Han lo og holdt et lille hjul i hænderne.
- Han tabte hjulet. - Jeg kan ikke se symbolikken i hjulet.
Det var en revolver. Ejeren, som truede Edwardes på "Club 21"-
- tabte revolveren i sneen, da han havde skudt Edwardes i ryggen.
Våbnet ligger stadig under et træ og bærer morderens fingeraftryk.
Jeg er ikke enig i denne del af tolkningen -
- idet jeg har våbnet her.
Det var en brøler at sige, jeg kendte Edwardes. Det fik Dem til at tænke.
De fik et sammenbrud-
- og i en tilstand af panik hørte De, at Edwardes skulle afløse Dem.
De opsøgte ham på restauranten, hvor han sad med John Ballantyne.
De anklagede ham for at stjæle Deres stilling og truede ham på livet.
Han beroligede Dem og sagde, han skulle på skiferie.
De fulgte efter ham og skød ham.
Så er det nok. Den historie er absurd. De bliver til grin.
En forelsket psykiater, der leger drømmedetektiv!
Politiet hører ikke om drømmen. Klubben vil bekræfte, at De var der -
- og identificere Dem som den mand, der skændtes med dr. Edwardes.
Folk har set Dem i Gabrielsdalen og i toget.
Sagen opklares uden drømmen.
Javel, ja.
De er en dygtig psykoanalytiker, men en enfoldig kvinde.
Troede De, jeg ville lykønske Dem med disse opdagelser?
I Deres tåbelig forelskelse glemmer De fuldkommen-
- at straffen for to mord er den samme som for ét.
De begår ikke endnu et mord.
Det var ikke min plan, men De er her, og her bliver De.
En mand med Deres intelligens begår ikke et idiotisk mord.
De tænker på, at De var utilregnelig, da De begik det første mord.
At Deres helbredstilstand vil sikre, at man ikke henretter Dem for det.
At De kan leve, læse og forske, selv om De er spærret inde.
Det er dét, De tænker på lige nu, dr. Murchison.
Skyder De nu, er det overlagt mord.
De bliver dømt som en rask mand og henrettet for forbrydelsen.
Nu ringer jeg til politiet, dr. Murchison.
Husk nu, hvad jeg sagde: "Constances mand er min mand."
Farvel.